Но аз не исках да ме видят, че се прибирам с баба.
Гледах да играя далеч, за да не ме открие.
Ти ли си Джиро? - Бабо?
Джиро? Ти ли си? - Бабо!
Къде скиташ? Сигурно си гладен. Да се прибираме.
Ще ти приготвя чуден обяд. Слуша ли днес в училище?
Да. Не съм забравил домашното. Учителят ме похвали!
Браво, момчето ми.
Раул, чакай тук.
"За мен в бъдещето..."
"Когато порастна, ще стана велик учен!"
"Ха-ха-ха!"
Когато ти се върнеш в бъдещето, ще му оставиш ли послание?
"Благодаря."
Какво ти е? - Нищо.
Обещавам да му кажа.
Баба често ме носеше на гръб.
Помня колко й беше голям гърбът и колко топъл.
Моят топъл ли е?
Не. Твоя е студен. - О, така ли?
Но твоя гръб е топъл. И не само той, дори сърцето ти.
Знам. - Ела. Ще те понося още.
Благодаря!
Ох! Спри!
Как смееш!
Научих го по-късно...
Баба беше...
Всъщност, тя бе мойта майка.
Възрастна е заченала, затова го криеше.
Дали защото гърбът й бе студен...
или е страничен ефект от пътуването във времето,
се възстановявах известно време.
Чудя се дали някога тя ще почувства сърцето ми.
Свързана е с нещо вътре в мен. Или е само илюзия?
Какво ще стане с мен след промените във времевата линия?
Г-н Китамура, време за инжекция. Събудете се.
Почна се. - Горещи новини.
Неизвестен мъж проникна в Девическата гимназия "Ранзан"
и взе заложници. - Дръжте, моля.
Наш репортер е на мястото. Г-н Тойокуни?
Аз съм пред "Ранзан". Тук цари пълен хаос.
Нападателят е в класна стая в източното крило
от 8:35 тази сутрин и е затворен със заложници.
Не знаем какъв е. Няма никакви искания.
"Ранзан" е безопасно място, защо се случи това?
Хората са объркани.
Според очевидци, мъжът има нож.
Той крачи нервно и понякога крещи.
Пиян е или е силно надрусан с наркотици.
Вече знаем самоличноста му.
Такеши Абе, на 37, безработен, от Казама, Чиба.
Нападателят счупи прозорецът.
Виждате ли какво прави? Какво ще направи полицията?
Може само да се надяваме да няма жертви.
Той се показа, опрял е нож на учителят.
Нещо крещи. - Ще убия този учител.
Аз съм Такеши Абе! Няма да умра сам! Чухте ли?
Няма да умра сам! - Май снайперистът стреля.
Давай, стреляй! Ще ги очистя всичките!
Снайперистът не уцели. Само го ядоса повече.
Той се прибра. Става напечено.
Куршумът не уцели. Чуваме писъците на момичетата.
Като че ли опитват да го хванат.
Но неуспешно. Той все още има нож.
Става по-лошо. Кой е този?
Някой премина и се качи...
Някой се бие с мъжът. Имаме си герой ли?
Или супермен от бъдещето?
Полицията хвана мъжът.
Изглежда е бил ранен. Не виждам никъде героят.
Как е възможно? Кой би бил толкова бърз?
Страхотно. Отлично се справи!
Знам си аз... Ти си моето момиче.
"Бърза намеса в Ранзан!"
Ти ме помоли във бъдещето. Помнеше този тъжен инцидент.
Случката с камиона и момчето пред твоята закусвалня...
Пожарът убил децата от футболният клуб...
Беше адски тъжен.
Във бъдещето можеше само да гледаш как умират на екрана.
След пропуска на снайпериста, 8 студентки бяха убити.
Няма смисъл, но 8 умряха просто така.
Оставяйки дълбока рана за семействата и приятелите им.
Ти в бъдещето казваше, че това не трябва да се случва.
В бъдещето трябва да съм доста добър човек.
Нали? - Да. В настоящето, също.
Навярно и в бъдещето я обичам.
Определено започнах да я обичам.
Ти нищо не чувстваш, нали? - Така е.
Дори пулса на сърцето? - Така е.
Знаеш ли какво направих? - Да.
Разбирам... - Ами ти?
Удари ме ток. Сякаш целунах батерия.
Мога и още. - Не! Не искам.
Защо се ядоса? - Няма значение.
Съжалявам. Знам, че очаквам твърде много от теб.
Но какво да правя с чувствата си към теб?
Мразя само аз да чувствам това. Всеки ден те виждам такава...
Какво да направя?
Ако не можеш да кажеш "обичам те"...
кажи "Чувствам сърцето си. Мога да почувствам сърцето си."
Бих искал да го кажеш.
Нарочно танцувах с друга.
Исках да я накарам да ревнува. Но накрая стана обратното.
Танцувай с мен.
Да!
Танцувай така. Знаеш ли танца на робота?
Това е.
Нямаш ли кола? - Оставих я за да мога да пия.
Ясно. Прощавам ти, но за последно.
Това момиче ни следва. - Знам, тя е моя телохранител.
Телохранител? Сериозно?
Навярно си важен. - Не особено.
Спри! Не съм толкова лесна.
Какво правиш? Нищо не е сторила! - Удари те.
Ти ревнуваш. - Ревнувам?
Да, ревнуваш. Завиждаш. Зеленоокото чудовище!
Лошо ми е. Ще повърна.
Хей! Ще ми разтъркаш ли гърба?
"Разтъркай ми гърба", казах! Защо направи това?
Спри да ме следваш. Разкарай се от дома ми.
Не те харесвам повече.
Стой там. Плюскаш много. И си груба.
Нарочно ме фрасна силно.
Дори походката ти не понасям.
Сериозно? - Напълно.
Не искам да ме виждаш. Затвори очи!
Докато изчезна.
И никога вече не заставай пред мен.
Разбра ли?
Когато изтрезнях, си спомних какво й казах.
Използвах същите думи, които тя ми каза миналата година.
Не разбирам... защо й казах същите неща.
Къде изчезна момичето на мечтите ми?
Тръгна си. Не. Аз я принудих.
На къде? - Към далечното бъдеще.
Заведи ме там! - Ти го направи.
Еха! Джиро, Джиро, Джиро!
За вас? - Горещ шоколад...
След като тя си тръгна, се върнах към скучния си живот.
Но живота ми изглежда напълно различнен.
Нейното съществуване определено ме промени.
Съжалявам.
Раул? Раул!?
Върнала е Раул от миналото? Значи е идвала тук?
Мамка му! Кой беше? Покажи си мутрата! Знам кой си!
Ще броя до 3, после идвам да те убия!
Раул. Раул?
Раул? Раул?
"Отвори си прозореца!"
Къде беше?
Адски ми липсваше.
Да отидем на сигурно място. - Да...
Страхотна си. Ти си моето момиче.
Не!
Трябва да тръгваш. - Не. Ще дойдеш с мен.
Тръгвай. - Не!
Не говори така. Ние сме заедно.
Няма да те изоставя никога.
Аз...
Чувствам сърцето ти. Мога да го почувствам.
Трябва да тръгваш. Не поглеждай назад.
Не ме гледай.
Не искам да ме виждаш повече такава.
Изчезни.
НЕ! Аз...
Аз също чувствам сърцето ти. Мога да го почувствам.
61 години по-късно
Отне ми 61 години след това, да я създам.
За мое щастие, спомените й се запазиха.
Тя почти не старееше.
Чувствам сърцето ти. Мога да го почувствам.
Поздравления. Честит рожден ден.
2133 година
Ще дойдеш ли да видиш? Намерих робот приличащ на теб.
Къде? - Насам. - Сериозно?
Как е възможно? - Нямам представа.
Кога е направена? - През 2070.
Бил е удивително активен в САЩ и Хонг Конг до 1972.
Този робот е наричан Брус Лий и бе продаден...
за 6 милиона бона. Поздравления! Следващият...
Този женски киборг е произведен 2070.
Някои от вас са чували за мемоарите на създателят.
Този киборг се връща назад във времето в 2008.
Мемоарите казват, че тя и той са спасили много хора.
Тя участва в земетресението в Токио.
Животът й приключи, но в главата й има...
чип със спомени от онова време.
5.8 милиона бона. 5.9 милиона бона.
Някой друг? 6 милиона.
6.2 милиона. Друг? Търгът приключи.
Закупена от Y782 за 6.2 милиона. Поздравления.
Имам и бонус за вас. Талисманът на собственикът й.
Поздравления. Да видим следващият.
Хайде! Този робот се казва Елвис Пресли.
Бих казал, най-успелият певец.
Честит рожден ден... Извинявай за бъркотията...
Като човешка ли?
Не го ли искаш? Тогава ще го взема...
Благодаря... А моя топъл ли е?
Навярно в бъдещето съм много добър човек...
Ти ревнуваш... НЕ!... Ти си моето момиче...
Чувствам сърцето ти. Мога да го почувствам...
Вкарах нейните спомени в мен.
Взех разрешително за кратко пътуване назад,
да видя този човек, починал преди 60 години в спомените й.
Нямах право да го срещам. Но не можех да се контролирам.
Исках да го срещна. И то преди тя да го срещне...
както и според този чип.
Видях го. Видях го жив.
Щом го видях, обкнах го веднага.
И сърцето ми заплака. Но не му го показах.
Харесваш ли спагетите тук?
Имат "Бордо" 2005.
Не бих повярвала, че е починал преди повече от 60 години.
Хората тук в Токио преди земетресението...
Така невероятно е за мен.
Гледах да натрупам повече спомени с него за кратко време.
Исках да видя домът му.
Всеки неин спомен възприемах като собствен.
Нейните спомени бяха така живи, както моите детски спомени.
Беше тук...
Той ме грабна за раменете... и ме целуна.
Беше лош човек. Вече не ме харесва.
Защото ям прекалено и се държа като луда.
И мого ревнива, ми каза. В началото не го мислеше,
но каза, че нарочно го ударих силно.
Приключението ми е към края си. Време е да се сбогувам.
Не искам да ме види разплакана.
Той няма да разбере причината за моята мъка.
Затвори очи. Направи го.
Добре, затворих ги.
Трябва да се сбогувам сега. Разбираш ли?
Не искам да видиш как си отивам.
Не поглеждай, докато си тръгна. Става ли?
Брой до 1000, точно 1000, чак тогава отвори очи.
И... Вземи това. Подарък за рожденния ти ден.
Всъщност го взех за мен. Но сега е за теб.
Всъщност... Идвам от бъдещето...
100 години напред. С машина на времето.
Изненадан ли си? - Да!
В този момент трябваше да си тръгна, бавно...
обратно в светът, в който той не съществува.
Да не си погледнал? - Не. Не съм.
Лъжец! Виждам те ясно.
Имам перфектно зрение.
Очите ти бяха отворени! Защо ме гледаш?
Не. Наистина не гледах. Може да дойдеш да провериш.
Наистина ли не гледаше?
Звучиш като идиот. Ти си идиот!
Права си. Идиот съм. - Идиот!
Може да отвориш очи. Добре съм. Достатъчно.
Чувствам се по-добре. Вече съм добре.
Може да видиш усмивката ми, нали?
Да. Виждам те. И аз имам перфектно зрение.
Виждам усмивката ти. Пази се навръщане!
И аз усещам сърцето ти.
Наистина го усещам.
Върнах се във времето, в което той бе жив.
Реших да живея тук, да бъда с него.
Защото усещам сърцето му. Наистина го усещам.
Превод: TrustN01 @ 2008
[BULGARIAN]